TOTAL ØRKEN
Nigerfloden har ført mig til Saharas hjerte-
-og kan ikke føre mig længere.
Fremover vil jeg kun se ørkenens skibe.
Og er der et bedre sted at møde dem end i legendariske Timbuktu?
Jeg er nået til Timbuktu.
Jeg sagde, at jeg er nået til Timbuktu.
Jeg er nået til Timbuktu. Jeg siger det ikke igen.
Jeg er tilbage i Sahara.
Jeg er i tuaregernes område. De er nomadefolk.
De grundlagde Timbuktu for ca. 800 år siden.
Der forhandlede de Saharas guld: Salt.
Og i dag bringes saltet stadig ned på kameler i store blokke-
-fra saltminerne 800 km inde i ørkenen.
Så intet har ændret sig, vel?
Du har ændret dig, men du ligner de oprindelige kameler.
Hvordan er det at slæbe salt rundt? Det må være et helvede.
Er det dejligt at være færdig?
Ja.
Men tingene har ændret sig.
I Timbuktu slår tuaregerne nu lejr op ad murene.
De søger ly for ørkenen i stedet for at krydse den.
Og murene er ikke som førhen. Når man kommer inden for ruinerne-
-er det svært at forstå, hvorfor byen har fascineret rejsende.
Hvorfor risikerer så mange livet for at nå disse gader?
Denne moske er symbol på Timbuktus gode tider.
El Saheli, der opfandt mudderstensarkitekturen-
-designede og byggede den til Mansa Musu, den meget rige kejser.
Og det da Mali var det største imperium i Afrika.
Moskeen her er en meget stor og virkningsfuld bygning.
Den er bygget på næsten 100 piller.
Den skaber en skov af kølighed i den brændende hede udenfor.
Den er bygget i 1325-
-og størrelsen viser islamismens magt i området i middelalderen.
Det er fredag i Timbuktu. Den helligste ugedag for muslimer.
Efter bønnen inviterer imamen mig med hjem.
Imamen har nogle videnskabelige dokumenter-
-der viser, at planeterne er i kredsløb om solen.
De er mange hundrede år gamle, bevaret af den tørre ørkenluft.
Det viser, at de lærde i Timbuktu vidste mere end europæerne.
I det 15. århundrede kendte matematikerne til planeternes bane-
-og detaljerne for formørkelse.
De vidste ting, som vi først opdagede 200 år senere i Europa-
-da Galileo og Kopernikus lavede de samme beregninger.
Og de mødte stor modstand.
I en anden del af huset-
-har imamen en koranskole for de lokale børn.
Han håber, at Timbuktu en dag kan genopstå i sin tidligere storhed.
Og igen blive centrum for lærdom.
Fortiden plager Timbuktu, og jeg føler mig klaustrofobisk.
Det er der kun en ting at gøre ved.
Øst for Timbuktu er Sahara utilgængelig for alle andre-
-end nomaderne, der driver kvæg der.
En gang om året mødes de alle i Ingal i Niger.
Dette er wodaaber. Et høj, elegant folk, der stammer fra Etiopien.
De går hundredvis af kilometer for at finde græsgange til kvæget.
De flytter lejr en gang om ugen, så alle ejendele er transportable.
Nylig regn har givet mad og vand.
De må udnytte dette til at fede kvæget op.
De dyrker ikke noget, så de kan ikke overleve uden kvæget.
Opfedningen af kvæget fejres med en årlig festival: "Cure Salee".
Saltkuren.
Der er kun få dage til nomadeklanerne mødes.
En af deres talspersoner er Doulla.
På en kombination af fransk og engelsk-
-forklarer han, at alle i gruppen stammer fra den samme slægt.
Han præsenterer mig for Perri-
-der går med store solbriller, som jeg aldrig ser ham tage af.
Perri ligner måske Godfather, men han er vist bare svogeren.
Det eneste ikke-familiemedlem er Celine, der er studerende.
Hun bor sammen med dem og arbejder med kvinderne.
Hun deler alt med dem, også sin medicin-
-der er meget eftertragtet.
Hvordan er forholdet mellem mændene og kvinderne?
Nogle af dem har tre-fire koner. Giver det problemer?
Det er et frit liv. Kvinderne er ikke helt frie, men ret frie.
Sammenlignet med andre frie kvinder er de.
Hun er sammen med sin mand, men hun kan forlade ham.
Hun kan være sammen med en anden mand.
-De er seksuelt frigjorte. -Mere eller mindre.
-Er det vigtig at være smuk? -Ja, meget vigtigt.
Når en mand vælger en kvinde, eller en kvinde vælger en mand-
-ser de først på deres skønhed.
Det må være en af de mest fantastiske skønhedskonkurrencer.
Den hedder "gerewol", og den svarer til en gymnasiefest.
De unge mænd gør meget for at gøre sig uimodståelige.
Det betyder meget makeup, eksotiske frisurer-
-evnen til at gentage den samme sang og bevægelse i evigheder-
-og noget meget avanceret øjenarbejde.
Hvor længe danser de?
-Syv dage. -Syv dage?
Nu er det pigernes tur.
Når de er blevet pyntet af mødre, bedstemødre og tanter-
-paraderer de foran drengene og vælger deres partner.
De er meget smukke, meget unge og meget bange.
Nu skal pigerne tage del i ceremonien.
-Kommer de frem? -Ja, kvinderne vil sværge.
Selv om pigerne må vælge, er det vist en prøvelse.
Valget skal ske for øjnene af alle andre.
Nerverne begynder at vise sig.
Vælger pigerne en dreng?
-Lægger de deres hånd på dem? -Ja, måske en kvinde, måske to.
Hjulpet på vej af ceremonimesteren går pigerne ned ad rækken-
-indtil der skabes kontakt og valget annonceres.
Nu er det værste overstået. Den udvalgte mødes med hende senere.
Han er hendes for en nat.
Under morgenmaden møder jeg et par, der fandt sammen sidste år.
Rainay, der spiser hirsegrød-
-blev valgt af Gooday. Nu skal de beslutte, om de vil giftes.
Det er ikke forældrene, der bestemmer?
-Så de elsker hinanden? -Ja.
Doulla forklarer, at selv om de har været elskere i et år-
-vil Gooday til Cure Salee.
Hun vil se, hvordan Rainay klarer sig i den store gerewol-dans.
Hvis han danser og synger godt, vil hun nok gifte sig med ham.
Så kan de få familiesengen, det vigtigste statussymbol.
Men indtil Cure Salee er overstået, holder Gooday alle hen.
Cure Salee holdes 80 km fra lejren.
Og nej, jeg går ikke hele vejen.
Jeg kommer til Ingal i en taxi sammen med 15 wodaaber.
Så tager det dem kun to timer i stedet for to dage.
Nu er vi nået til... Foma. Foma. Det betyder hej på wodaabe.
Vi er endelige nået til den store by, Ingal.
Den er faktisk ret lille, men her foregår Cure Salee.
Det er et stort chok. Der er mure, biler, politi.
Der er folk, der lejer ejendomme ud.
De har vist lejet denne gård til en ret høj leje.
De føler sig ikke helt tilpas her.
Bønderne kommer til byen.
De har masser af familie, der kommer, men nu slår vi lejr her.
Det er meget anderledes, og der er en lidt fjendtlig stemning.
De er så søde og afslappede, men derude er der kaos.
Cure Salee er alt: Stor fest, messe, højlandskonkurrence-
-sportsdag og dyrskue.
En uge om året er denne lille by fyldt til bristepunktet.
Nomaderne kommer for at spise og drikke, købe og sælge, blive set-
-ride kamelvæddeløb og fejre livet i et land uden grænser.
Åh, det er salt.
Det er fra Bilma, hvor karavanerne tager hen.
Salthandlen er den ældste i Sahara.
Men de sidder ikke fast i fortiden. Her kan man præsentere nye ideer.
-Det er for varmt til ski. -Man kan gøre det om aftenen.
-Står du på ski på sandet? -Ja. I ørkenen.
Synker man ikke ned?
Jeg har et billede af det. Lad mig vise dig det.
Det er europæiske ski. Er de ligesom dem?
-Det var i "Geo Magazine". -Et godt fransk rejsemagasin.
Abdul Danger. Jeg ved ikke, om det er godt eller skidt.
Jeg er Michael Kujon.
Ja, Michael Stor Kujon.
Det er virkelig utroligt.
"Jeg tager to afrikanske masker og et skikursus, tak."
Som aftenen nærmer sig, samles folk til et af højdepunkterne-
-en kæmpe gerewol.
Rainay og de andre gør sig klar til at danse.
De får hård konkurrence.
Rainay og drengene tjekker sig selv i de små spejle-
-som alle wodaabe-fyrene har.
Med strudsefjer i hovedbeklædningen er de klar til fest.
Rainay kigger sig omkring.
Måske ser han efter Gooday eller efter lidt spænding.
Men dette er pointen i Cure Salee. Den ene gang om året-
-hvor nomadestammerne mødes samme sted på samme tid.
De opretholder kontakten, giver gode råd-
-og udvider selvfølgelig genpuljen.
Jeg får også noget ud af Cure Salee.
Vi mødte en gruppe tuareger, der vil tage os med på en saltkaravane.
Vi skal af sted fra en landsby i Aya-bjergene.
Den hedder Tabelote-
-og har så højt et vandspejl, at ørkenen er frodig der.
Det er som Paradisets Have, Omar.
Dette er Omar, der fører kamelerne og mig over det varme sand.
Alt vand hentes fra undergrunden.
Denne brønd er ca. 15 meter dyb.
En kamel trækker spillet-
-og en gedeskindspose hælder vandet op i vandingssystemet.
Det er en metode fra bibelsk tid. Måske ældre.
Og den virker.
Tabelotes marker er fulde af løg, gulerødder, majs og hirse.
På træerne vokser appelsiner, figner, granatæbler-
-og selvfølgelig dadler. De beskyttes mod fuglene med poser.
Så han kravler 20 meter op for at hente dadlerne?
Jeg ville bare have tre.
Aftenen før kamelkaravanen drager til Bilma-
-er der en stor fest.
Dansen bliver vildere, mens mændene prøver at imponere kvinderne.
Og man kan ikke springe over.
De lokale knægte er utrættelige.
De danser hele natten. Men nu skal vi gamle i seng.
Vi har en hård rejse foran os.
DAG 66
Tidlig morgen i Tabelote. Afrejsedagen er kommet.
Med disse mænd og dyr skal jeg dele de mest øde områder af Sahara.
Der skal vigtigere ting med først.
Dette er hø. Jeg spurgte, om det er til kamelerne, men nej.
Det er til os. Du får ikke meget at spise, beklager.
Der er ni kameldrivere og 30 kameler med.
De fleste er de medgørlige, hvide kameler, som tuaregerne elsker.
Min kamel er hverken hvid eller medgørlig.
Men brun og ret genstridig.
Jeg er glad for, at min taske er med. Stikker den af med den?
Ekowik betyder vist: "Den, der tager udlændinge med".
Vi er klar til afgang. Alt til turen bæres af kamelerne.
Bortset fra de friske madvarer, der kan gå selv.
Sådan. Du er ikke helt sikker på mig.
Så er det nu. Ikke helt, hvad jeg forventede-
-da jeg red kameler ved pyramiderne. Dette er ægte.
Det er allerede gået galt. Vi kom da nogle meter.
Vi forlader Tabelote.
Det er en lille karavane sammenlignet med den i 1922-
-som kaptajn Buchanan så og vurderede til at være 8 km lang.
Der er 500 km gennem ørkenen til Bilma.
Men jeg forlader dem inden da, og tager til grænsen til Algeriet.
Da vi kommer ud fra bjergene, tager Omar mig med hen-
-for at vise mig noget fantastisk klippekunst.
6.000 år.
6.000 år!
Nogle siger, det er rumvæsner. Andre, at det er wodaabes forfædre.
Men de vilde dyr er bevis på, at for ikke så længe siden-
-var Sahara et grønt og frodigt sted.
Siden slutningen af den sidste istid-
-har Sahara måttet bære hovedbyrden af global opvarmning.
Nu har kamelen, der kom hertil på Jesu tid-
-den afsvedne vildmark næsten for sig selv.
Her ser meget stille og behageligt ud i sandet.
Men synet bedrager, for man kan let dø herude.
Her er hverken vand eller ly.
Man bevæger sig langsomt for at overleve.
Har man ikke noget vand med, er man død efter et døgn.
Kamelen, eller dromedaren, som disse dyr med en pukkel kaldes-
-er en fantastisk ørkenmaskine.
Deres vægt er så godt fordelt, at de knap efterlader spor i sandet.
Hvis de kan græsse, kan de klare sig to uger uden vand-
-og de kan bære op til 225 kg over enorme afstande.
Kamelerne ændrede Saharas historie.
Uden dem ville 200 år med handel, krig, udvidelse og udnyttelse-
-ikke have fundet sted.
Det er middag.
Det er allervarmest nu.
Man skal drikke en masse vand, selvfølgelig.
Det er dejligt, at kamelerne bestemmer tempoet og stemningen.
Det er en flydende, ubrudt rytme...
...som er vejen til overlevelse.
Holder man pauser, er det svært at komme i gang igen.
Men kamelen forsætter bare. Den er meget betryggende.
Den vil ikke klappes.
Der er gode ting ved det. Ingen fluer.
Man bliver ikke bidt af noget, og ens tøj hænger ikke fast-
-eller noget i den stil.
Der sker ikke rigtig noget, så fantasien har frit spil.
For eksempel: Hvorfor foreslog jeg dog dette?
Jeg joker bare.
Åh, et træ.
Her skal vi holde pause.
Hotellet har to stjerner, ingen elevator eller pool.
Ingen roomservice.
Intet tag, ingen trapper. Intet værelse, faktisk.
Men det lyder godt.
Hvor meget vand er der?
Det er flot, når de lægger sig. Lidt som...
...klapborde.
Dette er deres føde. Akacietræer, men for at få bladene-
-er der nogle meget lange og skarpe torne.
Den er 5 cm lang og meget skarp.
De gumler dem bare af. Hvad sker der mon i deres mund?
Hvad sker der med tungen og spiserøret? Jeg kan ikke spise det.
Ikke engang i en sandwich. Jo, måske i en sandwich.
Jeg kunne spise hvad som helst.
Middagstemperaturen topper ved 56 grader.
Først sidst på eftermiddagen kan vi gå videre.
Varmen styrer alt.
På grund af den starter Omar og de andre til tider kl. 4 om morgenen.
Men de går alligevel 14-15 timer om dagen.
Jeg synes, det løse sand er det hårdeste at gå i.
Izambar Mohammed, kamelsangeren, holder øje med ånderne.
Der er et træ derhenne.
Ens forventninger falder virkelig, så at se et træ er ren luksus.
Jeg forstår, hvad en oase betyder for dem.
Alt er reduceret.
Minimale forventninger.
Dagens store sociale begivenhed er aftensmåltidet.
Det er typisk brød, dadler og ost.
Men til ære for mig laver de en ragout.
Alle har et job. Omar and Izambar slagter fået.
Osman bager brød i en sandovn-
-og Mouza fletter reb til at binde oppakningen fast med.
Jeg forsøger at komme mig.
Der er ingen steder at sidde. Det savner jeg mest.
Man kan sidde her.
Men det er deres senge og mad til dyrene.
De er ikke tilhængere af stole. Efter en lang gåtur ville jeg-
-gerne smide mig i en chaiselong.
Havde jeg min egen karavane, ville jeg tage stole med.
Læselamper og måske et fjernsyn.
Muligvis en lille bar og et køleskab.
Dørklokke, trapper og muligvis et par venner.
Det er tykt, groft, og ser ret lækkert ud.
Det minder mere om kage. Ligesom da jeg gik i skole.
Det er dejligt sprødt.
Man skal lægge trykket rigtigt. "Tagilla." Det betyder nok numse.
Tagilla er dejlig kage.
Jeg gør vist noget galt, for de smuldrer tagillaen...
...ned i skålen, så måske skal der sauce på.
Du spiser også noget imens, så det gør jeg også.
De lærer mig nok de forkerte ord.
De lærer mig nok at sige...
En minimalistisk vits, men den virker glimrende.
Det ligner vist... kødet.
Det er en underlig fornemmelse at spise en af de tre skabninger-
-som jeg føler, jeg kender.
Kamelerne rangerer højt, men de to får og geden-
-er der ingen, der tager sig af. Jeg identificerer mig lidt med dem.
En af dem er nu blevet ekspederet. De andre to er...
Den svinger fra træet, mens de to andre ser til og tænker:
"Hvad skete der med Bert?" De virker ikke særlig bekymrede.
Han gav jo sit liv for en god sag.
Dette er et festmåltid for tuaregerne.
De får sjældent kød på deres rejser, kun couscous.
Der er meget sand i, det er der altid her.
Til mig? Tak.
Det er meget stærkt. Lækkert.
Det er bedre end nogen hat, man kan købe-
-for det køler. De binder den ret fast.
Når man går, løsner den sig.
Den er kølig, og det holder støvet ude.
Min påklæder og generelle "holde-øje-med'er".
Jeg vil gerne kunne se ud, så jeg ikke går ind i en kamel.
Fantastisk. Og denne kan tages op.
Så er vi klar til turen. Støv... og meget kølig. Det er genialt.
Jeg har vænnet mig til kamelerne-
-og deres sære skumlen, når der læsses og losses.
Der er en nu. Det lyder som et sprog, men jeg er ikke helt sikker.
Er det vrede eller blot: "Nå, endnu en dag på kontoret"?
Det er en slags kommunikation.
De gør opmærksomme på sig selv. "Vi er ikke skabt til dette."
"Vi er ikke arbejdsdyr."
Vi er i det, min franske guidebog kalder: "desert absolut".
Total ørken.
Jorden er gold-
-bar som en gletsjer, og ensartet som havet.
Verden udenfor er langt væk og nærmest irrelevant.
Jeg forstår, hvorfor så mange religioner er opstået i ørkenen.
Det ydre er så fjendtligt, at man må skue indad.
Men netop som jeg begynder at føle en spirituel harmoni-
-bliver jeg mindet om, at i det 21. århundrede er intet langt væk.
Vi er ikke alene i ørkenen.
En fransk paraglider flyver over os med videokameraet klar.
Han invaderer vores område, men jeg er nok bare jaloux.
Du har været i mange ørkener. Har du en favorit?
Er der et sted, der er mest tilfredsstillende?
Jeg har været flere steder. Jeg kan lide Sahara-
-fordi her stadig er autentisk liv her.
Det er en skøn maskine. Kan vi lave nogle ting sammen?
Så kan du filme drengene her? Er det i orden at have et kamera mere?
Beklager. Jeg giver ham lidt slik, så skal han nok blive god.
Det er sikkert bare Yorkshire-puritanisme-
-men Sahara skal ikke blive en ekstremsport-park.
Efter al den furore er det godt at være sammen med de lokale igen.
Det virker lidt bizart at lave bål, efter det har været 56 grader.
...i eftermiddag.
Men det bliver koldt om natten.
Helt ned til nogle og tredive grader.
Omkring 38 grader om natten.
Sært nok virker det koldt.
Men det er hyggeligt med et bål. Det er meget venligt.
Ligesom min joke. "Varmt!"
"Varmt!"
Åh, det er et stykke ost.
Skal jeg lære et ord mere?
De lærer mig vist bandeord.
Disse tuareg-selskaber.
Osten er god.
Ned i kloakken. Bund!
Bund. Bund...
Igen? Tacoma.
Gud velsigne dronningen!
DAG 73
Omar hjælper mig læsse for sidste gang.
Senere i dag skilles vores veje.
De har allerede en ny, de skal holde øje med.
Denne lille gazelle blev fundet forladt ved lejrpladsen.
De vil beholde den. Den skal være kæledyr, ikke aftensmad.
Der er gazeller i Sahara. Utroligt.
Jeg ved, der er kameler og mindre dyr, men her er også gazeller.
Selv i ørkenens dyb er der liv.
Denne vil forhåbentlig overleve. Fantastiske ører.
De skal nok passe på dig.
Sådan er det altid.
Lige som jeg har lært at klare mig, skal jeg videre. Jeg vil savne det.
Dagens faste rytme.
Det betryggende mønster i livet på farten.
Jeg vil savne Omar, Izambar og alle de, der passede på mig.
Selv Ekowik og kamelerne, selvom de ikke vil savne mig.
Jeg har lært meget.
Ikke nok til at starte en religion, men en del af livets sandheder.
Respekterer du ikke dit miljø, dør du.
Så enkelt er det.
Omar bliver glad for at slippe af med os.
Når vi er væk, kan han komme videre med arbejdet med at hente salt.
Han vinder en Oscar for det. Hold op, det er mit program!
Nå, hvilken vej?
-Bund! -Bund!
Farvel.
Lad mig se, Algier.
Hold til højre, over bjerget, venstre ved oasen-
-til venstre efter vulkanen, over søen, vi er der inden tirsdag...
Danske tekster: www.broadcasttext.com